Spor o Žižkovu sochu se táhl řadu let a naši předkové v něm přetřásali například výraz Žižkovy tváře, plemeno jeho koně či německost jeho palcátu
Jan Žižka | Profimedia.cz
Jezdecká socha Jana Žižky se nad Prahou tyčí už 72 let. Největší český vojevůdce sedí poklidně na těžkém, studenokrevném koni, v levé ruce třímá otěže, v pravé palcát a dominantami obličeje – na který člověk odspodu pomalu nedohlédne – jsou mohutný knír a páska halící vyražené pravé oko. Jde o tak ikonické ztvárnění národního idolu, že dnes jen málokoho napadne, jaké boje se o podobu Žižky za první republiky vedly.
Úhlavní kritik – někdejší agrárnický premiér František Udržal – vyčítal autorovi sochy Bohumilu Kafkovi kdeco. Vadil mu kůň i palcát, tvrdil, že meč zavěšený u boku je popravčí, a Žižka měl dle jeho názoru stát ve třmenech na vzpínajícím se oři. Spor se táhl léta, noviny o něm napsaly stovky článků, rozhodoval o něm smírčí soud, a kdyby nakonec Udržal nezemřel, kdo ví, jak by to s Žižkou dopadlo.
Málo oduševnělý Žižka
O Žižkově soše se uvažovalo už v šedesátých letech 19. století, ovšem od nápadu k realizaci vedla dlouhá cesta. Žádná ze tří soutěží se neujala, a tak Sbor pro zbudování Památníku národního osvobození a pomníku Jana Žižky podepsal roku 1932 smlouvu se zmíněným Kafkou. Ten k úkolu přistoupil se vší vážností. Dobové oblečení a zbroj studoval v muzeích a modelového koně mu pomáhala vybrat „hipologická poradní komise“ složená z akademiků a zástupců ministerstva zemědělství. Volba nakonec padla na hřebce jménem Albin Theseus z hřebčína v Tlumačově.
Celý článek je dostupný předplatitelům týdeníku Hrot