Mexičané dokážou dělat výjimky, které jsou jinde nepředstavitelné, říká Veronika Římalová. Češka, která na jihu Mexika spoluzaložila montessori školu.
Veronika Římalová zpočátku myslela, že se španělsky nikdy nenaučí. Názor změnila, když trénovala mexické děti basketbal. | Tomáš Turek týdeník HROT
Děti Veroniky Římalové dokáže rozradostnit pražská tramvaj. Jejich máma sice z Prahy pochází, jenže už 20 let žije v Mexiku a tam tramvaje jaksi nejezdí. Veronika toho za ta léta vystřídala za Atlantikem dost - byla trenérkou basketbalu, učitelkou ekonomických předmětů nebo personální šéfkou mediální společnosti s pěti sty zaměstnanci. Nakonec se ale vždy vrátila ke školství. Před třemi lety založila spolu s obdobně smýšlejícími rodiči v Tuxtla Gutiérrez, hlavním městě nejjižnějšího mexického státu Chiapas, montessoriovskou školu.
Osobně mi stát Chiapas připadal úplně jiný než zbytek Mexika. Vnímáš to také tak?
Život tam plyne jinak než v ostatních státech Mexika. Sever je hodně industriální, rychlejší, napjatější, jih a jihovýchod jsou klidnější. Nepochybně na to mají vliv indiánské kmeny, které obývají oblast kolem města San Cristóbal de las Casas až k Lacandonské džungli. Říká se, že jejich styl života významně ovlivnila výstavba vodních elektráren v Chiapasu, kdy mnoho mladých odjelo za prací na stavbách. Naučili se tam španělsky a vydělali více peněz než nejstarší kmene, kteří do té doby výhradně rozhodovali o všem důležitém. Částečně se tím narušila původní rovnováha, přesto si stále udržují svoji originalitu a velmi se liší i jednotlivé kmeny mezi sebou.
Přicházíš s indiány do styku?
Žijí hodně uzavřeně, ale jejich vesnice lze navštívit. Osobně jsem poznala několik žen, které hledaly práci v domácnostech. Snaží se přitom třeba naučit španělsky. Přijde mi, že starší generace Mexičanů je bere hlavně jako levnou pracovní sílu. Mladší rodiny jejich pomoc více oceňují a někdy jim pomáhají ke vzdělání.
Celý článek je dostupný předplatitelům týdeníku Hrot