Velmoci si nenechávají donekonečna líbit, že si někdo na dostřel od nich dělá, co chce. Teď je řada na Hongkongu a jeho opozici.
Věděli jsme, že to musí přijít. Velmoci si nenechávají donekonečna líbit, že si někdo na dostřel od nich dělá, co chce. Věděli to (či alespoň tušili) Imre Nagy i Alexander Dubček, bylo to jasné Jarosławu Dąbrowskému v čele Pařížské komuny, přesvědčili se o tom Montezuma i Sedící býk. Edvard Beneš to zažil hned dvakrát. Teď je řada na Hongkongu a jeho opozici.
Zákon, jejž upekli komunisté v Pekingu a jen tak mir nichts dir nichts jej vlepili do hongkongského právního řádu, začal fungovat, ještě než začal – v případné datum 1. července – formálně platit. Všichni čekali, odkud přijde rána.
Lidé začali houfně mazat účty na sociálních sítích, aby neměli průšvih. Muzeum připomínající masakr na Tchien-an-men začalo honem své materiály digitalizovat, aby přežily očekávanou razii. Knihkupcům mohly oči vypadnout, jak koukali po zákaznících, aby poznali, kdo z nich je bolševický tajný. (Knihkupci měli obzvlášť dobrý důvod – pět z nich, kteří prodávali knihy Pekingu nepohodlné, jich v posledních měsících zmizelo.) Joshua Wong a Agnes Chowová, nejznámější tamní aktivisté, rozpustili svůj spolek Demosisto. Není divu – vedení takové organizace oceňuje nový zákon tresty od deseti let po doživotí, za členství či spolupráci jsou tresty do deseti let.
Celý článek je dostupný předplatitelům týdeníku Hrot