Steven Markus píše o pozoruhodné podobnosti a obsedantních představách oficiální „vysoké“ literatury a banálních pornografických románů
ilustrační foto | Profimedia.cz
Nejvlivnější popis sexuality viktoriánské Británie před Foucaultem. I tak jistý anglista charakterizoval knihu The Other Victorians (1966), která nyní po více než půl století vyšla i v českém překladu.
Její autor Steven Marcus (1928–2018) byl literární kritik, který publikoval vlivné psychoanalýzy románů Charlese Dickense. A psychoanalytický přístup se projevuje i v přeložené knize, ve které vykládá viktoriánskou pornografii i v kontextu dobových společenských norem a „vysoké“ literatury. Nejprve představuje spisy dr. Williama Actona, který reprezentuje „oficiální pohled“ viktoriánské společnosti na sexualitu.
Dále analyzuje obsáhlou „autobiografii“ Můj tajný život, jejíž anonymní autor se v ní chlubí, že „ošoustal dvanáct set žen přinejmenším osmdesáti různých národností, včetně všech národností evropských, s výjimkou laponské“. A konečně se Marcus zabývá čtyřmi viktoriánskými pornografickými romány.
Frigidní bakchantky
Obecně se Marcus snaží dokázat, že pohled na sexualitu zastávaný oficiální kulturou a ten vyjadřovaný subkulturou pornografie byly vzájemnými „zrcadlovými odrazy“ a v tomto smyslu spolu byly úzce spjaté. Proti každému varování před sexuální nestřídmostí z úst dobových lékařských kapacit představila pornografie výjevy neustávajícího souložení, nevyčerpatelných orgií.
Na každý požadavek jemnosti a frigidnosti důstojných žen, který vznesla oficiální kultura, odpověděla pornografie scénami zástupů rozechvělých a sexuálně náruživých bakchantek. Proti každé snaze oficiální kultury umenšit důležitost sexuality pornografie opáčila zvoláním, že na ničem jiném v životě tolik nezáleží jako na sexu. Autor zdůrazňuje vzájemné podobnosti mezi těmito dvěma skupinami postojů, jen zdánlivě zcela protikladnými: „V obou působí tentýž soubor úzkostí, v obou lze rozlišit tytéž obsedantní představy.“
Jiní viktoriáni: Studie o sexualitě a pornografii v Anglii v polovině 19. století
Steven Marcus
Academia, 2022
Upozorňuje kupříkladu na „ekonomický“ rozměr tehdejších úvah a představ. Na jedné straně stál model těla, který byl peněžní. A dobová pornografie tuto představu převrátila, vykreslovala světy sexuální hojnosti: „Všichni muži jsou neomezeně obdařeni oním tekutým univerzálním platidlem, které lze utrácet beze ztráty.“
V textech, které autor interpretuje, upozorňuje na protiřečení a zjevné absurdity. Například William Acton prý na jedné straně o dětech hovoří jako o čistých, nevinných a sexuálně nečinných, na druhé straně jsou u něj souběžně líčeny jako ohrožené strašlivými pokušeními, otevřené vůči vzrušení a tím i nebezpečí, že z nich vyrostou poživačná monstra. Přičemž „tento protimluv, že děti jsou zároveň obojím, zůstává zcela nevědomý“. A o pornografických románech tvrdí, že se na některých místech „potácí na hraně přiznání vlastní nereálnosti a hlouposti“.
Čas v pornotopii
Svět pornografie definuje autor jako svébytný utopický časoprostor, který nazývá pornotopií. Na otázku „Kolik je v pornotopii hodin?“ je dle něj člověk v pokušení dát univerzální odpověď: „Nejvyšší čas hupsnout do postele.“ Protože „tak tomu doslova je“. Život člověka v ní nezačíná narozením, ale první sexuální zkušeností. A analogicky je v ní člověk „prohlášen za mrtvého ve chvíli, kdy se buď věkem, či nehodou stane impotentním“.
Recenzní ohlasy na knihu nebyly jednoznačné: někteří autorovi vyčítali, že jeho závěry jsou vyvozeny z velmi malého vzorku textů. Je také zřejmé, že pornografie má mnoho podob a nelze ji tak snadno unifikovat. S vlastní polemikou přišel Michel Foucault, kterého Marcus přímo nezmiňuje, ale hned první kapitola jeho slavného spisu Dějiny sexuality svým názvem odkazuje na recenzovanou knihu. Marcusovy teze o potlačování sexuality Foucault nesdílel. O autorovi Mého tajného života tvrdil, že spíš než odvážným uprchlíkem z „viktoriánství“, jež jej údajně odsuzovalo k mlčení, byl „v epoše, v níž vládly pořádky diskrétnosti a studu, nejpřímějším představitelem několikasetletého příkazu mluvit o sexu“.
O sexualitě mluvil nadále i samotný Marcus. V předmluvě k novému vydání svého spisu z roku 2009 konstatoval, že v současném světě je univerzum všemožných veřejně prezentovaných sexuálních fantazií tak široké, že „už toho nezbývá mnoho zakázaného“. S jistými rozpaky konstatoval, že spousta normálně fungujících žen občas upřednostňuje pohlavní styk, při němž jsou svázané. Zneklidněně k tomu citoval komentář jistého psychoanalytika, podle něhož „naše kultura za posledních pár desetiletí zvnitřnila perverzi jakožto svého druhu hru“. Což jsou silná slova, podotkněme, dnes už pojem „perverze“ nahradila neutrálnější „parafilie“.
Mýtus o zahalených nohách
I po autorově smrti zůstává téma viktoriánské sexuality živé a přitažlivé, protože šlo o dobu plnou protikladů. Jak popsal už ve svém románu Francouzova milenka, oscilujícím na pomezí beletrie, eseje a sociologické studie, John Fowles: „Byla to doba, kdy se vystavělo víc kostelů než v celé předchozí historii Anglie a kdy každý šedesátý dům v Londýně byl nevěstinec… Kdy se všeobecně předpokládalo, že ženy nemají orgasmus, a přitom se každá prostitutka učila jej napodobovat.“
I soudobí badatelé jej přitom často pojímají podobně jako Marcus, i když třeba volí poněkud jiný slovník. Ale současně soudí, že se to s viktoriánskou pruderií občas přehání. Kupříkladu to, že jim odhalené nohy od stolu připadaly obscénní, a proto je zahalovali, označuje za mýtus. A zmíněný Fowles se viktoriánů zastával ještě více. Naznačil, že pravděpodobně okoušeli sexuálních radostí silněji než my dnes, protože jsme na rozdíl od nich zároveň s tajemstvím a s atmosférou zakázaného zničili „i značnou část požitku“. Steven Marcus k tomuto názoru nedospěl, ale jeho zmíněná předmluva možná svědčí o jisté nostalgii po viktoriánské době v závěru jeho života. A o jeho strachu z toho, že jsme v naší kultuře uvolnili síly, které prý nedokáže žádné lidské jednání vést, ovládat, tlumit ani vlastně ovlivnit.
Osvícenství tady a teď: Obhajoba rozumu, vědy, humanismu a pokroku
Steven Pinker
Academia, 2022
Steven Pinker se dívá na vývoj lidstva z dlouhodobější perspektivy a z té mu vychází, že díky úspěšné aplikaci osvícenských kategorií rozumu, vědy a humanismu jsou lidé stále zdravější, bohatší a svobodnější. Přičemž podobný trend Pinker očekává i do budoucna. Což nicméně neznamená, že by chtěl člověka redukovat jen na jeho racionální složku, a uvědomuje si složitost „lidské přirozenosti“ s její touhou po kráse, přírodě, tradicích i důvěrných mezilidských vztazích. Leckterá jeho tvrzení jsou sporná. A současně jeho kniha opakuje možná pro mnohé banální, ale důležitá a často opomíjená fakta. V době, kdy kdekdo útočí na „experty“, Pinker připomíná, že bez jejich vědění bychom si nemohli žít tak pohodlně a dlouho, jak si žijeme. Pinkerovy závěry jsou sice předvídatelné, ale nejde kupodivu o čtení úmorné ani nudné, protože kniha je napsána vtipně a svižně.
Co je nového v médiích
Filip Struhárik
Nová beseda, 2022
Kniha poskytuje hutný a erudovaný úvod do prostředí současných novinářů, kteří to nemají jednoduché: jejich práci nahrazují roboti a někteří politici je prohlašují za největší nepřátele lidstva. Autor se odvolává hlavně na cizí prameny a uvádí příklady ze zahraničí. Je možná škoda, že Struhárik svůj výklad více nezakotvil ve středoevropské realitě. Bylo by zajímavé, kdyby jím vybraná cizí média, zejména ta anglosaská, srovnal s těmi českými. Vzhledem k předem danému rozsahu ovšem nemohlo jít o encyklopedické dílo, takže leckteré druhy novinářské práce (jako válečné zpravodajství) v něm chybí. Stejně jako třeba historky o novinářích, kteří údajné zprávy ze soudní síně psali doma v posteli. Hlavní současné trendy a dilemata však kniha postihuje výborně.