České země měly ve své historii řadu panovníků, kteří k tomu neměli ani ty nejmenší předpoklady. Boleslava III., Jakeše, Václava IV., Gottwalda... Stačí si vybrat.
Císař Ferdinand I. Dobrotivý sice mluvil pěti jazyky, ale chovat se neuměl. Vídeňaně mu proto říkali „chudáček blbeček Ferdáček“. | Profimedia.cz
Rodiče rakouského císaře a českého krále Ferdinanda Dobrotivého byli bratranec a sestřenice. Jeho dědeček z otcovy strany byl bratrem jeho babičky z matčiny strany a dědeček z matčiny strany bratrem babičky z matčiny strany. Genetické zatížení bylo na Ferdinandovi (vládl v letech 1835 až 1848) od mala patrné. Hovořil sice pěti jazyky, ale na veřejnosti se příliš „císařsky“ nechoval. Když korzoval ulicemi Vídně, srdečně se s každým vybavoval a rozdával vše, co po kapsách našel, a tak mu lidé říkali „der arme Trottel Nandel“ neboli „chudáček blbeček Ferdáček“.
Bylo to od nich docela sprosté, protože jeho nejvýznamnějším povahovým rysem nebyla blbost, ale dobrota. Když musel v prosinci 1848 kvůli revoluci abdikovat, pohladil prý svého nástupce (a synovce) Františka Josefa po vlasech a pronesl: „Buď jen hodný.“ Do panování se každopádně moc nemíchal a zemi za něj přiměřeným způsobem spravovali schopní státníci v čele s knížetem Metternichem.
Každému státu někdy vládli lidé, kteří k tomu neměli ani ty nejmenší předpoklady, a české země nebyly výjimkou. Někteří byli amorální, krutí a zbabělí (Klement Gottwald, Boleslav III.), jiní k uzoufání nerozhodní a vládnutí je otravovalo (Václav IV.), popřípadě nebyli myšlenkově úplně na výši, což kromě „chudáčka Ferdáčka“ potkalo třeba Milouše Jakeše.
Celý článek je dostupný předplatitelům týdeníku Hrot